Знищена російським "Ланцетом" гаубиця М-777.
От тільки не справжня, а… дерев'яна.
Такі макети західних гармат виготовляють волонтери на Київщині.
Це - приманки для дорогих російських снарядів.
Муляж легко розбирається і збирається.
Скласти докупи його можна за 2-3 хвилини.
І ось результат.
Ворог бачить артилерію з дронів і відрізнити макет від справжньої зброї не може.
Правильне маскування також грає роль.
Мені військові дуже багато показували скринів.
Саме як вони це бачать.
То ми раніше з "трьома сімками" заморочувались набагато більше в деталях.
Мені військові кажуть: це все не треба.
Вони цього всього не бачать.
Головне - основні елементи. І тут оцій деталізації більше ніж достатньо.
Для тих засобів, якими вони можуть побачити цю техніку.
Руслан - організатор спортивних подій, батько трьох дітей, волонтер.
Раніше виготовляв меблі.
Рік тому отримав запит від військових на муляжі
й власноруч зробив креслення за фото з інтернету.
От якщо взагалі підсумувати, ми зробили вже більше ста макетів.
Одна гаубиця коштує справжня, ну, мінімум, три мільйони доларів.
Триста мільйонів приблизно ми вже зекономили для нашого війська.
"Фейкова" гаубиця коштує близько тисячі доларів.
Тоді як "Ланцет", який полює за нею - 35 тисяч доларів.
Руслан і його команда зосередилися саме на "трьох сімках",
адже це - найбільш вигідна продукція.
Можуть виготовляти до 40 гармат на місяць.
Також в асортименті "Хаймарси", "Хамві", американські автомобілі "Ошкош".
Їхню якість уже "оцінили" в російських військових пабліках.
Один з найскладніших виробів - БМП.
Такі муляжі використовуються близько до "нуля".
Тут потрібні додаткові засоби омани.
Туди ми ставимо окопні звичайні свічки.
І вони нагрівають ці металеві пластини.
І таким чином ми робимо імітацію теплого двигуна, який щойно приїхав.
І навіть вночі вони дуже гарно помітні.
Через тепловізор ворожий.
І на це дуже добре вони ведуться.
Розширювати лінійку продукції волонтери поки не планують.
Запити є, але бракує часу і робочих рук.
До роботи зараз залучають навіть студентів.
Кілька працівників майстерні мобілізувалися.
Ілля, ландшафтний дизайнер за професією,
теж має намір піти до війська, хоча робота з деревом йому до вподоби.
Це те, що нас захоплює, що ми можемо тут, в цивільному житті,
зробити таке, що реально допомагає армії, допомагає рятувати хлопців.
Вони не гинуть, бо прилітає не по ним, а прилітає по макету дерев'яному.
На цей макет витрачається в багато разів більше грошей на знищення, ніж він коштує.
А в цій столярній майстерні на Закарпатті
вдосконалюють "продукцію" Ілона Маска.
Ножку показував, яку точили. Потім сюди.
Це в нас вийде гарно вигнути, потім я тут кут зрізаю, під яким кутом воно буде.
І ось тут зверху будемо закручувати.
І сюди у цей пазик буде вставлятися ще така фанера.
І потім фарбувати.
"Старлінки" - приманка для російських скидів.
Інколи військові ставлять з десяток муляжів і серед них ховають один справжній.
Тоді в нього більше шансів на "виживання".
Але у цих закарпатських волонтерів є й дещо масштабніше.
Тут народжується макет радянської гармати Д-20.
З фанери, бляшаних листів і підручних матеріалів.
Ми, коли починали її виготовляти,
дивилися в інтернеті приблизно скільки, які в неї параметри.
Там є загальні параметри.
Довжина ствола, стільки то калібрів, то, то, сьо.
Вирахували там, товщина яка має бути.
Його ж нема у ТТХ.
Ну, приблизно має бути 300 міліметрів.
Підібрали вже там, треба було основу до чогось зачепити.
Підійшов балон газовий.
Великий, 50 літрів. І все.
Ось готовий виріб - гармата завдовжки майже 10 метрів.
Волонтери дали їй ім'я "Босорканя" - закарпатська відьма.
Муляж має достатню деталізацію,
аби з дрона його неможливо було відрізнити від справжньої гармати.
І ось результат: близько 20 прильотів з різних видів озброєння поруч з макетом.
Волонтер і керівник проєктувального бюро Михайло Роман
під час однієї з поїздок на фронт побачив,
як військові намагаються власноруч змайструвати муляжі.
Вирішив допомогти.
Поставили собі чіткі завдання, як мають виготовлятися ці макети.
У нас є три основні такі пункти.
По-перше, вона має бути збірно-розбірна.
По-друге, це має бути максимально наближена до сучасної зброї,
тобто щоб неможливо відрізнити сучасними дронами.
І по-третє, вона має бути дешева.
За рік команда Михайла виготовила три гармати
й більше двох сотень "Стугн" - українських протитанкових ракетних комплексів,
за якими активно полює ворог.
Зараз волонтери працюють над замовленням на п'ять гармат і сотню "Старлінків".
Робочих рук бракує. Та цілі у команди - амбітні.
Хочуть замахнутися на "Петріот".
Це буде дороговартісний проєкт.
Він займе багато часу.
Він великий, він об'ємний.
Але він буде виправданий, тому що там по такому виду озброєння тільки "Іскандер",
або щось інше, якась ракета така дороговартісна може прилетіти.
Це наша мрія.
Михайло, столяр у другому поколінні, впевнений, що здійснити мрію вдасться.
Йому найбільше хочеться, аби вироби, над якими він працював,
знищувалися якомога швидше.
Якщо вони з дронів будуть дивитися,
а вона, як справжня, тоді по ній будуть прильоти.
Більше прильотів - більше врятованих життів наших військових.
Щоб не ризикували. Чим побільше.
Чим більше прилетить, тим краще.
Муляжі зброї використовувалися у війнах в різні часи.
Наприклад, дерев'яні гармати, пофарбовані в чорний колір,
вводили в оману армію північних штатів під час Громадянської війни у США.
А такі дерев'яні танки застосовувалися у Другій світовій війні.
Тоді Сполучені Штати навіть створили так звану "Армію привидів".
До неї входили надувні танки, гармати й літаки.
Записувалися звуки солдатів на марші чи рух танкової колони,
аби потім транслювати через динаміки на десятки кілометрів.
Усе - аби ввести супротивника в оману.
У російсько-українській війні муляжі застосовують обидві сторони.
Наприклад, це - хибні російські позиції.
Українські волонтери навчилися робити макети західних радарів
і навіть німецької ППО IRIS-T.
Навіть в радянському 300-му зенітно-ракетному комплексі
муляжі одразу додавалися, як зіп,
тобто вони були одразу в комплекті.
Вони надувні були, надувалися і на відстані десь там на 20-30,
100 метрів взагалі неможливо відрізнити.
Пускові установки надувні були дуже схожі на пускові установки самого комплексу,
але ми розуміємо, що це для візуального, для такого бачення,
бо вони по-іншому відбуваються в тепловізорах,
по-іншому відбуваються в електромагнітних хвилях,
тобто вони неметалеві.
У нинішніх війнах зброя й розвідка інші,
обманювати супротивника стає все важче.
Тож Олексій Гетьман наголошує:
треба тримати баланс між витраченими ресурсами й ефективністю -
грати, але не заграватися.
Якщо вони почнуть створювати спеціальні підрозділи,
почнуть на це виділяти велику кількість людей, сил,
то воно того не варто.
Муляжі працюють, але вони на 100% не захищають від ворожих атак.
Вони можуть деінде заплутати ворога, і це вже нормально.
Тобто, якщо навіть одна ракета прилетіла по муляжу,
яка коштує або сотні тисяч доларів, або мільйони, то це вже успіх.
Діяльність американської "Армії привидів" трималася в секреті 50 років.
Українські інженерні підрозділи теж не розголошують,
які макети застосовують і де.
Волонтери, з якими поспілкувалася DW, розповідають про свої розробки
те, що вважають безпечним для себе й військових.
А також хочуть залучити якомога більше підтримки,
аби продовжувати свою роботу.