Кожен крок дається В'ячеславу важкими зусиллями.
Він пишається, що вже самостійно встає із крісла колісного
і може пройтися через бруси.
Хоча ще недавно це здавалося йому чимось нереальним.
Тут навіть можу без рук пройтись,
але коліно, не виходить.
Ампутація обох рук і обох ніг - наслідок важких поранень
на полі бою і перебування в російському полоні.
До повномасштабної війни В'ячеслав працював слюсарем-ремонтником
і водієм. До лав ЗСУ пішов добровольцем у березні 2022 року.
І у складі 68 окремого стрілецького батальйону майже рік
воював на Херсонському, а потім на Авдіївському напрямках.
Саме під Авдіївкою у січні минулого року боєць отримав поранення.
По рації передають, дослівно скажу:
"Заходять пі*ри групами по 7-8 чоловік".
І кажуть: їх чоловік 80.
Спочатку з мінометки трьохсоті були.
А штурмувати пробували чотири рази.
На четвертий вийшло. Їх вже більше було.
Каже: тільки хотів вийти з окопу - побачив російських військових
і почув постріли.
Я тільки рипнувся йти - назад заліз,
думав, може, пронесе. Вони проходили, простріляли.
По мені потрапило. Я закричав і втратив свідомість.
Вони думали, що вони добили мене.
Опритомнів - я вже автомата не мав.
Тут пройшло, зачепило печінку.
І одна нога була прострелена.
Друга отут, знизу, де шнурки, отак от по берцю,
аж поламало кістку. Тут у м'яз зайшло.
Сім діб поранений воїн повз на колінах, намагаючись вибратися із сірої зони.
Де рачки, де знаходив гілки - намагався піднятися.
І так обережно йдеш. Бо ж розумів, що, якщо я на цих своїх
простріляних ногах зачеплюся, я одразу впаду.
Тут часом, коли кров у мене беруть, кажуть: густа кров.
Ця густа кров, можна так сказати, не вся витекла.
А то я там би на позиціях, може, стік кров'ю,
тому що тут, тут і ще тут - постійно все закривавлене було.
І місцями сніг танув. От по дорозі йшов, болото,
розтанув трохи сніг. Я поки з того місця до води дійшов,
то бачу - там калюжа є. Я навіть з калюжі воду пив.
Отак поп'єш, а потім камінці, якесь сміття попадається -
спльовував. А сніг такий був: коли сніг набираєш, то аж із запахом пороху.
За тиждень чоловік подолав півтора кілометри.
Однак доповз не до місця евакуації, а до бойовиків так званої "ДНР".
Я до того місця майже доповз, тільки не спустився вже туди.
Ну, все одно було пізно, тому що на сьомий день
там вже були "ДНРрівці". Вони вже все там захопили.
Добре, що у військовому квитку в мене було написано,
що водій, а не водій-кулеметник. Бо якби було написано, що я ще кулеметник,
то ми б з вами вже не розмовляли. Вони, гади, гасили їх.
Хлопці в полоні розказували: отак вибрали,
хто кулеметники, за прізвищами, і хлопці їх більше не бачили.
У полоні з нього морально і фізично знущалися, каже боєць.
Один завжди дорогою свого роду морально знущався.
Потім каже: "Давай рачки. Повзи, як можеш".
І я не на ліктях, як зараз, а на долонях йшов і на колінах,
постирав коліна. Бо той гад підганяв
і ще й стріляв біля вуха спеціально.
Я думав, от десь візьме рука здригнеться,
як привалить мене там на місці.
Він біля вуха спеціально стріляв то з однієї,
то з іншої сторони, щоб оглушати мене.
Спочатку в буржуйку запхали кочергу, щоб розігрівати її -
хотіли катувати мене. Відтягнули мене на цьому стільці
до виходу і там почали гупати. Синці мені набили,
ніс розквасили. І один підійшов і саперною лопаткою по голові бив.
Така маленька лопатка, нею бив.
Я вже потім не витримав, отак руки.
Після цього він каже: "Все, давайте в погріб цього укропа".
А через два дні його чи то віддали, чи то "продали" "кадирівцям",
розповідає військовий.
Привезли, виходить, віддали.
Я дивлюся, що бородаті, дивлюся - на шевронах Кадиров намальований,
я так мельком побачив. До чеченців привезли.
А як всі нам розповідали, ой, я думав, ось зараз буде кошмар.
Каже своїм: "Пацани, допоможіть хлопцю зайти.
Зараз його терміново треба помити".
Говорить: "Не бійся, тут тебе ніхто пальцем не зачепить".
Хлопці вже в полоні мені говорили, що так,
нібито ті чеченці за гроші купували полонених для обміну на своїх.
Багато хлопців чули, кажуть: "Ми чули про тебе, що тебе найдешевше купили".
Зате мене хоч там дешево купили, але в лікарні скільки на мене…
Їм дорого в лікарні я обійшовся, в одній, в другій…
Там купа крапельниць, плазма, кров мені вливали, операції.
Це ж гроші коштує. Так що на мене там витратилися.
Купили дешево, але вклали в мене багато.
У полоні В'ячеслав пробув три місяці.
Там йому надали медичну допомогу.
Відморожені кисті і прострелені ноги довелося ампутувати,
бо почалася гангрена. Обміняли його 11 червня 2023 року.
Аж тоді мати дізналася, що зниклий безвісти син - живий.
Коли мене зі швидкої перевантажили в нашу швидку, все.
Я вже наших почув, мішок зняли - о, наші!
І все, кажуть, радій, Україна!
Я аж вдихнув на повні груди. В Україні, слава Богу!
Нині В'ячеслав проходить реабілітацію і вже має протези.
Він ходить на біговій доріжці, складає пазли і навіть плаває у басейні.
За три місяці ми досягли того, що він вже може
пересуватися самостійно без допомоги, без моєї допомоги,
звичайно, з ходунцями, з опорою на передпліччя.
Він також здатний присідати, вставати на протезах.
Також цей навик ми змогли досягти без допомоги сторонньої особи.
Ми досягли того, що ми можемо ходити швидко,
це до 4 км за годину. Починали з того, що ми доводили швидкість
до кілометра буквально в перший місяць.
Тому розуміємо, який прогрес.
Вчитися жити заново без обох рук і ніг - надзвичайно складно.
Мама В'ячеслава мріє, щоб син хоч щось міг робити самостійно.
Я дуже хочу, щоб він став на ноги, щоб він міг ходити.
Там руками що зможе - те зможе.
А головне, щоб він міг йти.
Щоб він міг дійти до того самого туалету,
до стола, щоб це не було на ліжку.
Це зараз тут у лікарні, коли були,
все було зроблено так, щоб було зручно.
У лікарні столи прямо під ліжком.
Де я буду вдома це брати?
Мені треба, щоб він встав і хоча б дійшов до того туалету,
щоб він дійшов до того стола.
Щоб він теж міг зварити собі хоч щось їсти, бодай макарони…
Якби у мене руки були, на милицях я б вже добре ходив
на цих протезах. А так немає на що спертися руками.
А це незручно. Я от іду - і кожен крок боюся.
Тому що милиці ненадійні, а на тій штуці - краще.
Я от сьогодні навіть зашпортався, то на ній втримався.
А на милицях би вже там вай-вай, біда була би.
Наразі В'ячеслав має звичайні протези рук.
Зізнається, оперувати ними складно. Тому мріє про біонічні руки.
Хіба що ось так можна попити.
А півлітрову однією рукою підіймаю.
Тяжкувато. Бо вона випадає з руки.
Є біонічні протези, які я б хотів, але вони дуже багато грошей коштують,
поки ще немає. Там є така фірма TASKA, хороший протез.
Є у людей деяких, які тут були, то хоча б одну руку,
саму кисть таку зробили, а мені ж бажано дві.
Раніше В'ячеслав мріяв відкрити власну велику майстерню
і ремонтувати мотоцикли. Тепер каже: якби були руки - збирав би дрони.
Якби не було ніг, я б спокійно міг працювати протезистом.
Теж задумуюся, чим я буду далі займатися.
Мені сподобалося, коли приїжджав з Одеси один.
У нього в Одесі і по Україні є кілька філіалів зі збору FPV-дронів.
Я б це збирав - були б руки!