У сучасній війні технологій земляні рови й окопи
досі є життєво важливими.
За словами президента Зеленського, Україна розбудовує дві тисячі кілометрів фортифікацій у три смуги.
На Сумщині протяжність кордону з Росією - 560 кілометрів.
З лютого 2024 року тут активно будується кілька ліній оборонних споруд.
В обласній військовій адміністрації кажуть, що нині несподіваний наступ Росії на цьому напрямку неможливий.
Місця ведення вогню.
Звідси військовослужбовець може вести вогонь, спостерігати,
бачити лінію оборони, яка є там надалі.
Попереду розташоване укриття для техніки з бліндажем для екіпажу.
Це одна з тилових ліній оборони на Сумщині.
Тут працюють цивільні будівельні компанії-підрядники.
Вадим Надиров представляє одного із замовників цих робіт.
На замовлення військових Центральний проєктний інститут міністерства оборони
розробив типове креслення всіх споруд і всіх опорних пунктів.
А безпосередньо військовими ці пункти були розміщені на місцевості так,
щоб можна було отримати кругову, повністю закриту оборону, в нашому випадку, міста.
Лінія оборони - це мережа різних споруд, поєднаних між собою траншеями.
Використовується земля, дерево, бетон.
За словами Вадима Надирова, найскладніше було привести виробництво бетонних бункерів
у відповідність до військових вимог.
Адже українські заводи не мали такого досвіду.
Споруди проходили вибухове випробування середнім боєзапасом,
який зараз використовує ворог.
Не самим потужним, але і не найменшим.
Тобто не міною і не 120-мм артилерійським снарядом.
Значно більшим.
Захисні споруди встановлювали,
коли земля ще не прогрілася.
Тож на холодному бетоні з'явився конденсат.
Представник структури-замовника запевняє,
що це не впливає на стійкість споруд. І додає, що вони не затоплюватимуться.
Тут проведено дослідження ґрунтів і геологічні
- там, де вони розташовані, води в них не буде.
Коли випадає дощ і в траншеї падає вода,
там зроблений жолоб захищений, закладений щебнем,
і є випаровувальні колодязі, куди сходить вода, йде в землю і випаровується.
Деякі роботи тут ведуться навіть уночі - але з маскуванням,
аби не видати позиції. До будівництва залучили 26 компаній-підрядників з різних регіонів.
Зокрема і компанію Сергія з Харківщини, який раніше будував дороги.
Тут і з Харкова поприїжджали, і з Дніпропетровська поприїжджали, з Києва приїхали
- тут людей сюди багато пригнали, і люди роблять.
Дзвонимо - підвозять нам матеріал.
Одні в'яжуть, одні копають, інші ще щось роблять.
Людей, які працюють на будівництві фортифікацій, не викликають до ТЦК.
Також в обласній адміністрації кажуть, що їм забезпечили гідну зарплату.
Зарплата нас влаштовує усіх, можна сказати.
Якби когось не влаштовувала, ніхто б не робив.
А так влаштовує усіх.
За словами очільника Сумської ОВА Володимира Артюха, людей, грошей і матеріалів нині не бракує.
Обмаль лише часу.
Роботи на цій ділянці треба завершити за кілька тижнів.
На питання, чому фортифікації не будувалися раніше,
чиновник відповідає: лінії оборони у безпосередній близькості до ворога
почали споруджувати торік, і ці роботи завершені.
Нині ж акцент на тилових.
Взагалі фортифікаційними спорудами в Сумській області
займаються вже декілька років.
Особливо це було інтенсивно з 23-го року,
де був частково державний бюджет,
обласний бюджет і бюджет місцевих органів влади.
Зараз, після прийняття рішення верховним головнокомандувачем президентом України
Володимиром Зеленським, виділений досить потужний фінансовий бюджет з держави.
І от на цьому взводному опорному пункті - це кошти,
фінансові ресурси, які виділені з бюджету країни.
А це Чернігівщина, неподалік білоруського кордону.
Через ці землі у лютому 2022 року російські війська йшли на Київ.
Це складаються тетраедри, так звані "зуби дракона".
Вони скріплені металевим тросом для того, щоб вони не розтягувалися.
Протитанкові загородження, саме проти бронетехніки,
щоб вона не пройшла.
Також тут укріплюються дротом колючим і протипіхотна ягоза
- колючий дріт, саме протипіхотний.
Територія поблизу цих споруд мінується.
За ними вириваються протитанкові рови.
Загородження затримують бронетехніку супротивника і дають можливість її знищити.
На будівництво цих споруд знадобилося кілька місяців - від осені 2023 року.
Були складнощі в самій місцевості, рельєф та вода, яка була присутня.
Ми заходили взимку.
Ну, не взимку - перед зимою ми заходили.
А як розуміємо, це ж коливання температур, мінусові температури,
це люди, техніка.
Техніка хоч і залізна, але в дуже велику мінусову температуру техніка
просто стає, вона не заводиться.
Людям холодно, люди не можуть працювати.
Постійно якісь точки обігріву, обігрілися - пішли далі.
Також погодні умови, не забуваємо, дощ теж присутній.
Кадри з будівництва фортифікацій на Сумщині й Чернігівщині
ми показуємо ветерану російсько-української війни Євгену Дикому.
Виглядає дуже непогано.
Водночас колишній військовий звертає увагу на "мокрі" підземні споруди.
За його словами, це недотримання будівельних норм, яке сталося через поспіх.
Як ви думаєте, комфортно жити в бункері,
у якому на вас постійно капає?
Жити в холодному і мокрому - це взагалі як бійцям?
Але життя воно врятує, це все таки ключове.
Життя воно врятує, а от здоров'я - ні.
Також Євген Дикий звертає увагу:
те, що ми побачили - це третя, найбільш тилова лінія оборони,
де працюють цивільні підрядники й фахові інженери,
тож будівництво тут - якісне.
Це та лінія, дай Боже, що ворог до неї так і не дійде.
Але якщо дійде, то те, що я побачив, - це повний аналог "лінії Суровікіна",
це дійсно капітальні споруди.
А так виглядає друга - основна - лінія оборони.
Ці фото з Авдіївського напрямку оприлюднив офіцер Управління зв'язків з громадськістю ЗСУ Дмитро Лиховій.
Тут є протитанкові рови, "зуби дракона", металеві бронекапсули.
Але основний матеріал - дерево, а не бетон.
Будувати другу лінію - більш небезпечно,
тому тут працювали не цивільні будівельники, а інженерні війська.
У інженерних військ ЗСУ незрівнянно менше і техніки,
і інженерів, і взагалі персоналу, ніж у цивільних будівельних компаній.
Ми 30 років скорочували нашу армію, і якраз першими під скорочення йшли інженерні частини.
Тому що їхні екскаватори, бульдозери та інша техніка прекрасно розпродавалися,
як так зване надлишкове армійське майно.
Тому саме це в першу чергу різали і виставляли на продаж.
У результаті якраз цього "надлишкового" майна зараз гостро не вистачає.
Водночас "на нулі" за фортифікації відповідають звичайні піхотні бригади.
Часто у них бракує техніки, робочих рук і часу,
адже будувати під вогнем практично неможливо.
Тож перша лінія оборони ЗСУ складається з траншей і бліндажів
з дерев'яним перекриттям і є найбільш незахищеною.
Так звана "лінія Суровікіна", яку росіяни побудували на Півдні України,
складається з кількох рівноцінних смуг.
Комплекс оборонних споруд будували не лише військові,
а й цивільні підрядники у відносному тилу протягом дев'яти місяців.
Під час контрнаступу ЗСУ змогли прорвати першу лінію оборони РФ,
але не просунулися далі.
Відтоді Україна взялася за оборону.
На першому етапі війни було не до того - просто якось би вижити.
А далі на другому етапі навпаки почалася ейфорія.
Нащо будувати укріплення, коли ми переходимо в контрнаступ
і завтра вже будемо пити каву в Ялті.
Плюс, можливо, глибоке нерозуміння, що в 21 столітті це настільки аж потрібно.
Думаю, що урок з "лінією Суровікіна" був вирішальним.
Нині в Офісі президента запевняють:
якщо ЗСУ окопуються на певних рубежах, це не означає,
що Україна відмовляється від намірів відвоювати території за ними.
Це такий певний - військове визначення - плацдарм,
щоб закріпитися і переходити в більш активну фазу,
так би мовити, якихось операцій атакуючої стратегії.
Тут важливо сказати, що ми не просто будуємо фортифікації, риючи певні окопи.
Ми створюємо резерв з певних споруд фортифікаційних саме для того,
щоб коли ми йтимемо вперед, їх уже встановлювати готовими і рухатися далі.
Як кажуть будівельники, які споруджують тилові лінії оборони,
термін експлуатації цих укріплень - 10 років.
Після війни їх можна буде законсервувати,
а за потреби - оновити й використовувати знову.