Запрошуючи в наш підрозділ, я не кажу, що ви будете воювати
як у "Зоряних війнах", але я кажу, що ви завжди будете в підрозділі,
який інноваційно попереду ворога.
Росіяни розраховують, що ми закінчимося швидше.
Так от, щоб нам швидше не закінчитись,
масово треба бігти до війська, аби виснажити їх.
Якщо ворог нас виснажить, ту армію, яка зараз є,
ви все одно потрапите до війська. Тільки вже до російського війська.
Поразка для нас - це геноцид.
Ми маємо налаштовуватися, що це ультрамарафон.
Цей ультрамарафон може тривати десятиріччя.
І як тільки ми зупинимося - ми померли.
Сьогодні з нами Олександр Ябчанка.
У цивільному житті - лікар-педіатр, експерт у сфері реформи системи охорони здоров'я,
колишній речник МОЗ. А з лютого 2022 року - військовослужбовець ЗСУ,
воював у роті "Гонор" окремого батальйону "Вовки да Вінчі",
а віднедавна очолив цю роту.
Пане Олександре, вітаю вас із призначенням.
Востаннє ми з вами бачились, коли ви ще працювали у МОЗі,
а тепер ви очолюєте роту "Гонор". Розкажіть про свій шлях у роті
і як медику вдалося стати командиром?
Дякую за запрошення. У мене такий досить цікавий шлях.
Спочатку ти медик, потім ти аеророзвідник, а потім ти піхотинець рядовий.
Спочатку я був медиком добровольчого формування "Гонор".
Далі ми стали частиною батальйону "Вовки да Вінчі" Дмитра Коцюбайла.
І я побачив, яка там медична служба,
і що, в принципі, я кращою її не зроблю.
Тому що там вже все працює так, як мало би працювати.
Я почав собі шукати нових корисних способів застосування.
Так я для себе відкрив аеророзвідку,
і з кінця весни, буквально з травня 2022 року
по середину березня 2023 року я провоював аеророзвідником.
А в кінці 2022-го року ми перейшли у піхоту.
І тоді вже я почав вчитися тим тонкощам піхотного життя.
І з початку 2023-го року ми як піхота вже брали участь в бойових діях.
А чому так сталося, що ви перейшли в піхоту?
Ну, саме рішення переходити в піхоту
до мене особисто довів тодішній командир "Гонору" Сергій Філімонов.
І, відверто кажучи, я навіть не перепитував чому,
тому що це для мене було справедливе рішення.
Лінію зіткнення тримають, назвемо їх так для розуміння глядачів ваших,
лінійні підрозділи, тобто ті, які відповідають за той чи інший кавалок фронту.
Це жодним чином не знімає величезної поваги і подяки всім тим підрозділам,
які допомагають в тому, тим, які приїздять туди, які роблять розвідку,
дорозвідку, які коригують артилерією - їхня роль надважлива.
Але все одно мусить сидіти людина в окопі, в бліндажі.
Якщо там немає того бійця, то це сіра зона.
Якщо там боєць противника, то це окупована територія.
Ось приблизно такі в мене були емоції, коли я бачив цих хлопців.
І потім, коли сказали, що ми переходимо у піхоту,
для мене це рішення виглядало справедливо.
Але не кожен піхотинець може виконувати обов'язки аеророзвідника чи медика.
Може і не кожен, але піхотинці швидко вчаться.
І я вже переконався у цьому, власне, коли ми стали піхотою.
Коли були бої за дорогу Часів Яр-Хромове,
це так звана дорога життя, бо це був основний логістичний шлях постачання,
то ми тримали частину, де була посадка,
яка підходила безпосередньо до дороги. Якби ворог просунувся
тією посадкою до дороги, він би її перерізав.
І ось там, власне, були найжорсткіші бої весни 2023-го року
за нашою безпосередньою участю.
Тоді мені довелось змінити Mavic на роль піхотинця,
тому що просто в нас почали закінчуватися люди.
Це не означає, що всіх вбили.
Ні, переважна більшість таки вибувала через поранення, контузії.
Але все одно вони почали закінчуватись.
І хтось мусить робити цю роботу.
І я, бувало, виходив рядовим піхотинцем,
але переважно все ж таки я командував, я командував роботою групи.
Далі були бої на Куп’янському напрямку, біля села Сеньківка.
Там я вже командував взводом.
Ну, це важкі були бої.
Тоді, от якщо їх порівняти з боями під Бахмутом, то під Бахмутом
в нас була технічна перевага над противником, тобто кількість очей у небі
і тривалість перебування очей наших у небі була неспівставною з ворожою.
У ворога було більше артилерії, у ворога було безлімітно м'ясо,
ну це по-іншому не назвеш, вони просто кидали їх на убой.
Але технічно ми їх переважали. І тому співвідношення втрат було…
Ну, ми так порахували, це підтверджено те, що ми бачили за ці півтора місяці,
десь 13 до одного, мабуть, вбитими на нашу користь.
Але вже коли ми були на Куп'янському напрямку
і вели там бойові дії, то, на жаль, про таке співвідношення
можна було вже лише мріяти. Чому?
Бо вони в нас догнали технічно і перегнали.
Якщо в нас мобілізаційний ресурс один до чотирьох,
то ми маємо ворогу завдавати втрату хоча б в два рази більше, тобто один до восьми.
От за такої умови ми в довгостроковій перспективі
або у війні на виснаження виснажимо ворога раніше, ніж він виснажить нас.
Тому що виснаження перш за все - це людський ресурс.
І тому я завжди закликаю своїх співвітчизників, що ходіть до війська.
Ходіть до війська зараз, тому що якщо ворог нас виснажить, ту армію,
яка зараз є, а ви не підтримаєте нас, лінія фронту посипеться -
ви все одно потрапите до війська. Тільки вже до російського війська.
Вони мобілізують на тих територіях, які їм вдасться захопити,
вони мобілізують всіх. І там вже відпетляти не вдасться.
Якщо зараз мої співвітчизники схаменуться і підуть захищати своє,
то шансів залишитись живими неспівмірно більше,
ніж якщо вони дочекаються краху нашої лінії оборони. А так може бути.
Тому що росіяни саме на це і розраховують.
Вони просто розраховують, що ми закінчимося швидше.
Так от, щоб нам швидше не закінчитись, масово треба бігти до війська,
аби виснажити їх.
Якщо ми не будемо мати ким воювати, то хоч ти придумай суперінновацію,
та суперінновація не буде воювати, тому що нею має воювати людина.
Якщо немає людей, то ми просто можемо зазнати поразки у цій війні.
А що таке зазнати поразки у цій війні?
Це Україна перетвориться на Бучу одну велику,
а чоловіче населення, яке буде на тій території, буде спіймане
і кинуте на війну з проклятим НАТО, як це називають росіяни.
Коли ви стали командиром роти "Гонор", ви у фейсбуці написали,
що вам потрібні люди, ресурси і технології. І ваша рота вже використовувала
різні роботизовані системи,
наземні комплекси для евакуації поранених,
турелі прикріплювали, прилаштовували. Які технології
ви ще використовуєте і які вам технології ще потрібні?
Ми мусимо бути технологічнішими за противника.
При тому, ті технології ми мусимо придумувати самі.
Ми про них почали говорити ще навесні 2023 року.
Вперше я написав пост про те, що потрібно піхотинця
сховати в бліндаж, але при тому, що він міг вести вогонь
з дистанційно керованої турелі, яка називається "Шабля".
Власне, це ми і робили вже там, на Бахмутському напрямку.
Тобто перші ці роботизовані системи ми почали використовувати
у 2023-му році. Зараз їх вже використовує і третя штурмова, і п'ята штурмова.
Тому я закликаю і виробників, і розробників всіляких інноваційних засобів
ведення війни безпосередньо писати, дзвонити мені.
Ми з ними напряму працюємо. Тому що, коли шлях від розробника до того,
хто цим користується, це один дзвінок, воно завжди швидше відбувається.
Тому я запрошую людей, технології і третє - це ресурси.
Технології вартують гроші.
Зрештою, війна - це дорога штука.
Держава забезпечує армію, як може.
Але давайте не очікувати чудес.
Ми маємо обмежений ресурс державний.
І держава фізично не може забезпечити, наприклад, інновацію.
Вона може підхопити якусь інновацію і тоді вже її масштабувати.
Зараз, звісно, уже ситуація краща. Тому що є Brave1.
Brave1- це такий собі, ну, називаємо…
Платформа.
Платформа, на якій зустрічаються ті, хто придумують, розробники,
ті, хто можуть виробляти, зустрічаються ті, хто воюють цим, військові.
І зустрічаються носії повноважень.
Оце ж вони всі між собою, по-перше, знайомляться,
по-друге, обмінюються думками, досвідом, побажаннями.
І ще, що дуже важливо, Brave1 має на це гроші.
Тобто він на якісь інновації дає вже гранти.
І динаміка процесу по наземних роботизованих комплексах за останній рік,
поза сумнівом, позитивна.
Тому ходіть в батальйон.
Я не маю на увазі, що ви будете виключно воювати роботами.
Але я маю на увазі, що ви будете воювати в підрозділі, в якому вже роботи.
І це... Я вже не кажу про ці речі, без яких вже ніхто не воює,
аеророзвідка, ударні БПЛА.
У нас є ціла рота безпілотних засобів,
з яких є цілі взводи FPV-дронів.
У нас надпотужна артилерія, яка має досвід війни ще з 2014 року.
Тобто, наприклад, якщо сталося, боронь Боже, поранення з твоїм побратимом,
то тобі треба того побратима висадити на платформу, і далі вона сама завезе.
Тобі не треба ще з трьома, з чотирма побратимами виносити пораненого,
при тому за вами полює ворожий дрон і по вам наносить ураження.
Ви далі знаходитесь на позиції, надали допомогу своєму побратиму,
положили його на платформу, далі все робить оператор цієї платформи.
Тобто, запрошуючи в наш підрозділ, я не кажу, що ви будете воювати
як у "Зоряних війнах", але я кажу, що ви завжди будете в підрозділі,
який інноваційно попереду ворога. Ох, а це, повірте, дуже важлива історія.
"Вовки да Вінчі" мають рекрутингові центри тепер у Львові, у Києві.
Чи важко знаходити людей і кого ви насамперед шукаєте, на які позиції?
Нелегко знайти таких мотивованих людей, які були в 2022-2023 році.
Оце нелегко. А ми саме таких і шукаємо.
І рекрутингові центри – це перш за все про право вибору.
Я переконаний, що вільний громадянин, громадянин вільної країни,
має право обирати, де саме йому воювати.
Тобто вибір, воювати чи не воювати – в нас його не має.
Нам цей вибір не залишили наші вороги.
Передусім ми запрошуємо мотивованих і розумних людей,
тому що мотивована людина навчиться, розумна людина навчиться швидше.
А на які посади?
Ну, перш за все, ми піхота.
Відповідно, це піхотні посади.
Це стрілець, це гранатометник, це санітар-стрілець.
Тобто це люди, які зараз тримають фронт.
Піхота здійснює оборону, тримає позиції або штурмує позиції.
Ми не є, тобто в нашій назві немає "штурмовий",
вже зараз немає, ми - механізована піхота.
Але це не означає, що ми не штурмуватимемо позиції,
тому що це частина роботи.
Ви вже згадували про Сергія Філімонова.
Він раніше був командиром роти "Гонор".
Зараз він став комбатом "Вовків да Вінчі".
Чи було у вас відчуття відповідальності, коли ви ставали на його посаду?
І як можете оцінити його як командира?
Ну, це одна з причин, чому я згодився бути командиром роти "Гонор",
тому що я розумів, що в мене командир Філя,
тобто командир, з яким вже третій рік.
Починаючи з Києва, потім Чернігівщина, потім Донеччина.
Далі ми звільняли Харківщину, далі знову повернулися на Донеччину,
далі Бахмут, далі знову повернулися на Куп’янськ,
Лиман... Де нас тільки не було.
І при тому кістяк групи "Гонор" живий і боєздатний.
Ну, це, напевно, най... така найточніша характеристика командиру.
Тому що задача командира — це і виконати бойову задачу,
і зберегти особовий склад.
І взагалі з командирами, звісно, мені в цій війні поталанило,
тому що, от, якщо говорити про Дмитра Коцюбайла, то це людина-легенда.
При тому, що я маю на увазі людина-легенда?
Це не просто людина, про яку гарно згадують.
Це людина, яка створила цілу філософію командира,
ну, принаймні, для мене так це точно.
Тобто, це не командир, який каже: іди туди і зроби те.
Це командир, який веде за собою.
Ви теж плануєте бути командиром, який буде вести за собою?
А в нас така традиція.
Ну, теж, зрозумійте це правильно.
Це не означає, що в передовому бліндажі сидить командир батальйону.
Ну, це просто... Ну, в цьому просто нема змісту.
Чи командир роти. Але те, що твій командир знаходиться
в безпосередньо близькості від тебе, це факт.
І, ну, звісно, я так робитиму.
Як ви ставитеся до законопроєкту про мобілізацію,
за який досі не проголосували у Верховній Раді?
Щоб б ви в ньому змінили як військовий чи додали би?
Я не можу зрозуміти, чому дотепер закон про мобілізацію не прийнятий.
Ну, от правда.
А він вкрай потрібен.
І, звісно, ви питаєте, яке в мене побажання до закону про мобілізацію.
Поза сумнівом, в мене побажання, аби цей закон давав інструменти,
законні інструменти працівникам служб, які відповідають за мобілізацію.
Законні інструменти людей мобілізовувати.
Тому що демократія, якщо не хоче бути знищена тоталітарним режимом,
який напав, вона зобов'язана захищатися.
Якщо в нас не працює мобілізаційна система, це кінець держави.
Це означає, що держава неспроможна себе захистити.
Ми маємо бути державою, яка спроможна себе захистити.
Так, у нас зараз основна ціль - перемогти у війні, інакше ми зазнаємо поразки,
а поразка для нас - це геноцид. Це без перебільшення:
нас хочуть знищити.
Ну, тобто, якщо заходить Росія на якусь територію, то там не може бути України.
От вона залишає тобі тоді який вибір: або ти перетворюєшся на малороса,
а малорос, нагадаю, це мобілізаційний ресурс для росіян.
Або ти фізично гинеш.
Для того, аби цього не допустити, нам вкрай потрібна мобілізація.
Давайте ще про медичну частину згадаємо,
оскільки вона до вас напряму дотична теж.
Ви казали про медичну службу "Ульф", яка дуже добре працює.
Плюс бойові медики боролися за те, щоб переливати кров
на догоспітальному етапі. Це вже вибороли.
Але чого бракує ще саме медичній системі в умовах бойових дій?
Ну, все-таки краще про це питати в Аліни Михайлової, наприклад.
Я думаю, вона вам розкаже, власне, деталі,
тому що це людина, яка в медичній системі.
Все ж, я командир роти, у мене простіші задачі.
Що я маю на увазі? Кожен боєць мого підрозділу має вміти надати допомогу
собі і побратиму. Кожен боєць мого підрозділу має мати усе для того необхідне.
Кожен боєць мого підрозділу має розуміти, як відбувається евакуація
від рядової позиції, де ми стоїмо, до "Ульфів".
От вже, коли ти передав руки "Ульфів" бійця,
тоді можеш видихнути. З ним все ок.
Коли от третє поранення…
Мене евакуювали, я потрапив вже до спеціалізованого медичного закладу.
Знову ж, на етапі евакуації все зробили максимально професійно.
Як ви бачите, в мене нога, і я вам скажу відверто, я вже навіть бігаю.
Ще не так, як колись бігав, але все ж таки півроку тому
в мене була дірка в нозі і два переломи.
Зараз я вже на невеличкі дистанції навіть бігаю кроси.
А розкажіть про нього.
Ну, це була така задача, на яку ти їдеш і розумієш,
що в тебе шансів звідти повернутися…
Ну, в тебе більше шансів не повернутися, ніж повернутися, якщо отак-от.
Але ти не можеш туди не їхати, тому що оперативна обстановка така,
що якщо ви туди не виїдете, то багато ваших побратимів може просто загинути.
Це розвідка була?
Ні, це ми, власне, заїжджали на позиції.
Там сталося так неприємно, що передова позиція була втрачена.
Не нашим підрозділом, а іншим, але вона вже була зайнята противником.
Далі, от по тій посадці, де була та передова позиція,
не було жодної нашої позиції. Вони могли по тій посадці просунутися
і відрізати наші дві роти. Ну, дві роти - це багато.
І вам треба було вибити їх?
Ні, треба було вийти туди і закріпитись. Ось така от задачка.
А закріпитись навіть не було де. Там не було ні окопів.
Тобто ми виїхали туди з лопатами і з автоматами.
Але ти не можеш туди не виїхати, тому що ти розумієш,
що в тому є бойова необхідність. Це не м’ясний штурм.
Це не дурний наказ командира. Ні, це не про те.
Це про те, що на війні інколи так буває.
Тобі треба виходити туди, де ти розумієш, що...
Шансів не так вже і багато.
Але ти, якщо туди не виїдеш, то тоді шансів у двох інших рот не буде ВЗАГАЛІ.
Тому що просто туди зайдуть, їх відріжуть, і тоді це вже буде катастрофа.
І ти ризикуєш. Ну, просто я тоді був командиром взводу.
Я виїжджав зі своїм взводом. Разом з ними, в одній коробочці.
Разом. Це такі в нас традиції.
Якщо ти командир взводу, то ти свій взвод виводиш сам.
Ну, ти не можеш взводу сказати: йдіть туди, а я тут почекаю.
І потім нас побачили з дрона.
Вогневе ураження.
У нас перші поранені, перший загинув.
Якщо у нас є поранені, ми витягли завжди. От завжди.
Навіть коли це вкрай небезпечно.
Ви в одному з інтерв'ю казали, що у вас були такі великі надії на 2023 рік,
але вони не справдилися. Може, ви говорили про вдалий контрнаступ на півдні,
може взагалі про вихід на кордони 1991 року?
Що ви мали під цим на увазі і чому ці сподівання не справдилися?
Ну, в мене були сподівання на 2023 рік, але ці сподівання були у мене у 2022-му.
Я в складі батальйону "Вовки да Вінчі" мав честь і радість
звільняти Харківщину. Фантастика.
Люди зустрічають і прямо плачуть.
За всю війну це, напевно, були найяскравіші світлі емоції,
коли незнайомі тобі люди дуже тебе чекали.
Ну, і росіяни втікають. Ну, прямо драпають.
Так, звісно. Це незабутньо.
І на таких емоціях, звісно, ти віриш, що от буде скоро кава в Криму.
Так, в мене були теж такі емоції, але...
Вже у 2023-му році, коли ми, власне, на Бахмуті воювали, то...
відчувалося, що росіяни взагалі щось не закінчуються.
Ну, вони кидають, кидають. М’ясні штурми, м’ясні штурми.
Кидають і кидають. І все одно пруть.
Ми там тих "вагнерів" знищували у промислових масштабах.
А потім в тебе ще й заїжджає спецура їхня.
Ти такий... Ого. Оце ж точно, що не останні росіяни.
2023-го, звичайно, я мав вже величезні побоювання
не в плані того, що контрнаступ провалиться.
Насправді, мої надії максимум були, що нам
таки вдасться до Токмака пробитися.
Я вважаю, що підсумок 2023 року – це скоріше на нашу користь,
ніж на користь росіян. Але наші очікування…
Де ми програли – так це в очікуваннях.
Чому таки на нашу користь?
По-перше, кількість втрат. Ми завдали росіянам в рази більше втрат,
ніж вони нам. Це ключовий показник на війні –
скільки ти можеш завдати втрат своєму ворогу.
Не скільки ти зайняв або відвоював землі,
не в квадратних метрах вимірюється успіх чи неуспіх кампанії.
Успіх чи не успіх вимірюється кількістю знищеного ворога.
Ми за 2023 рік знищили їх в рази більше. От в рази.
Як би хотілося? І тут я вже переходжу до очікувань.
Ми вміємо увірувати в чудо, а потім дуже-дуже розчаровуємось,
коли чудо таки не чудо. Це молода нація.
Ми дуже дитячі, ми закохуємося в мрії.
Притому та мрія може бути людина, може бути явище.
Контрнаступ – це ж було явище.
От зараз ми вже нарешті росіян доб'ємо. Ми увірили в це.
А потім, коли цього не сталося, ми дуже по-дитячому розчарувалися.
Але так не можна.
Так не можна воювати просто тому, що коли в тебе розчарування,
то опускаються руки. Ми не можемо собі просто це дозволити.
Ми мусимо бути дорослі.
Мусимо по-дорослому ставитись до тієї загрози, яка над нами нависла.
Які у вас очікування зараз на 2024 рік і далі?
Не програти. 2024, 2025, 2032, можливо 2035.
Ми маємо налаштовуватися, що це ультрамарафон.
Цей ультрамарафон може тривати десятиріччя.
І як тільки ми зупинимося – ми померли.
От як тільки ми перестанемо пручатися - ми загинемо як країна.
От це мій світогляд.
Дякую дуже, пане Олександре, за розмову.
Дякую вам.