Сумщина, шість кілометрів до російського кордону.
Ще місяць тому у селищі Велика Писарівка проживали чотири тисячі людей,
нині лишилося близько п'яти сотень.
За даними обласної адміністрації, за два тижні березня на Великописарівську громаду
російські літаки скинули майже 200 керованих авіабомб.
І ракети, і КАБи. І такі ями, що якщо я залізу, а я не худенький,
то мене не видно.
Так що загалом добре живеться нам…
Микола разом з дружиною Тамарою не виїхали з Великої Писарівки через літніх батьків.
Може, теща й поїхала б, а тесть - той такий, що ні-ні, я тут народився, я тут і вмру, ну і все.
І куди? Їсти треба дати, ледь дибає на ногах.
Надія уперше від початку бомбардувань повернулася до свого будинку.
Але лише на кілька годин. Вона виїхала до сусіднього містечка.
Щось приходиш робиш і чуєш, що вже десь бухнуло недавно.
Так що будемо бігом і назад.
У селищі немає ні світла, ні газу. Утім, Юрій залишився, аби доглядати за будинком.
Дім уцілів, але потріскався від вибухів неподалік.
Дах піднімався і опускався. Усе піднімалося і опускалося.
Щастя, що були відчинені дверцята на горище.
Чоловік планує лишатися вдома й саджати картоплю.
Він уже підготував ділянку - із зораної землі дістав гільзу від "Граду".
А що робити? Я думаю, у них не вистачить настільки цинізму,
щоб винищувати все мирне населення. Хоча всього можна очікувати.
- Зараз, бабусечко, зараз. - Багажник відкритий, стели його одразу.
З 22 сіл на Сумському прикордонні виїхали всі жителі.
Місцева влада організувала евакуаційні автобуси.
Дістатися до них допомагала поліція.
Були в нас такі, що ми привозили їх на евакуацію, садовили в автобуси,
вони вже з автобуса виходять, кажуть, ми все, ми передумали,
ми не будемо виїжджати.
Артур і його колеги постійно залишалися у Великій Писарівці.
Евакуювали людей, надавали першу допомогу, вивозили поранених.
У цьому укритті поліцейські ховалися від КАБів.
Відчувалося, але воно ж ціле. Ви ж бачите, КАБ прилетів за скільки (метрів), і все ціле.
Тобто тут у нас був основний пункт дислокації.
У Великій Писарівці зруйнована адміністрація, лікарня, школа, будинок культури,
поліція, будівля суду, бібліотека.
Тут саме завершували ремонт, коли почалися інтенсивні обстріли.
Задумок було мільйон. Не встигли. Цього не встигли зробити.
Ну, я думаю, що трошки заспокоїться і будемо відновлювати.
Наприкінці березня обстріли прикордоння дещо стихли.
Але до Великої Писарівки і громади все ще можуть дістати російські артилерія,
РСЗВ, керовані авіабомби, дрони. Питаємо у голови громади,
чи страшно їй працювати тут.
Дивіться, це мій будинок, це мій дім…
Вдома не страшно.
Від міста Охтирка до російського кордону трохи менше 50 кілометрів.
Воно одним із перших прийняло на себе удар на початку повномасштабного вторгнення.
Нині Охтирка прихистила людей, які евакуювалися з прикордоння.
Віта разом із сином Романом виїхали із села Лугівка, до якого нині неможливо дістатися.
Обстріли зруйнували міст через Ворсклу, яким пролягала дорога до села.
Жінка два тижні провела на заході України, але повернулася на Сумщину.
Додому хочеться. Вдома ти є вдома.
Де б ти не був - ти нікому не потрібен, нікому.
Тітка Віти Тетяна і бабуся Ніна Олександрівна виїжджали пізніше.
З неба летить, усе летить, світиться - і все на голову.
У вухах, мабуть, щось лишилося - шум у голові і погано чую.
Бо вибухи таки страшні. Не можна людині витримати таке.
Летить, а в мене вже серце перевернулося отак, кишки перевернулися,
ворочаються. Хоч би вже вбило, а то не вбиває… Мучає.
Вона вже пережила одну війну. Вона 36-го року.
А це друга війна вже, їй 87 років…
Я ж не хотіла, я не хотіла, думала до останнього…
Місцеві кажуть: від початку повномасштабного вторгнення у їхньому регіоні
було відносно спокійно. Обстріли Сумщини активізувалися із середини березня.
Найбільшої шкоди завдали керовані авіабомби, зокрема вагою півтори тони.
З іншого боку кордону теж неспокійно. Російський Бєлгород регулярно
піддається обстрілам. Російські добровольці, які воюють на боці України,
провели військову операцію у Бєлгородській і Курській областях.
За словами представників легіону "Свобода Росії", мета - змусити російську армію
перекинути сили на цей напрямок. Згодом Володимир Зеленський заявив:
кількість російських військ біля кордону із Сумщиною зросла.
Попри все більшість із тих, хто евакуювався з прикордоння,
хочуть якнайшвидше повернутися додому.
Я б і зараз поїхала, аби було чим, по-перше. По-друге, діти мене не пускають.
Світла нема, газу нема. Я би полетіла на крилах. Я тут живу, а душа моя там.
Ось нас тут прихистили з 15-го числа, а тепер ми маємо звільнити садочок,
бо діти мають ходити сюди, розумієте.
Сьогодні ми їздили, знайшли тут по місту, в Охтирці дім.
Бабуся нас пускає туди, нас сім чоловік. Дім великий, зі зручностями.
За квартплату, каже, гроші брати не буду, просто підтримуйте порядок у хаті.
Холодильник завтра нам туди привезуть, газову пічку привезуть.
Посуду, казала, люди якусь там поприносять, бо нема ж ні каструль, нема нічого.
Жителі тимчасового шелтеру вирушають до родичів або орендують житло.
Тих, кому нема куди податися, прихистить ще один навчальний заклад в Охтирці.
Коли для цих людей буде безпечно повернутися додому - невідомо.