Надія вмирає останньою!
Надія - це те українське слово, яке німець Дітріх Трайс часто
озвучує, коли говорить про майбутнє свого агрогосподарства на Київщині.
Воно під час війни, як і тисячі інших в Україні, зазнає випробувань:
наступ російських військ, дві майже зірваних посівні,
заміновані поля, збільшені витрати, проблемний експорт,
брак працівників. Водночас іноземець повторює: він лишався тут,
коли російські танки стояли на його полях, тож працюватиме і далі.
В Німеччині, наприклад, більш стабільно. Можна називати стабільно,
а можна називати нудно! Тут мені цікаво!
Тисячі, десятки тисяч людей я годую! Українців.
Позитивні настрої! Ну, ми мусимо! Мусимо! Іншого я не бачу!
Німецький фермер спеціально приїхав в Україну працювати із землею
ще 25 років тому, з яких 7 він керує власним бізнесом.
Українські угіддя завжди були вигідними для цього:
родючі, а ще - доступні для оренди в різних масштабах.
У березні 2022-го на ці поля Дітріха мали заїхати трактори
на традиційні весняні роботи - натомість тоді звідси
вела вогонь російська військова техніка, яка йшла на Київ.
Росіяни звідси приїхали, їх затримали.
І три тижні під окупацією. Це наші поля.
Я тут не тільки коли сонце світить, я в Україні в хороші часи,
в погані часи, нікуди не поїхав навіть в складний час.
Коли поле німця з ріпаками та кукурудзою стало полем битви між ЗСУ
і російською армією, Дітріх та його працівники почали
доставляти українським військовим усе, про що їх просили:
автівки, бензин, техніку. Водночас частину врожаю безкоштовно
відправили на київський завод - на борошно і на хліб для цивільних.
Ми 80 тонн пшениці віддали безкоштовно.
В нього українська душа! Ми його запитуємо: "Як справи?"
Він каже: "Все буде Україна!"
Навкруги стріляють, а ми відвантажуємо, тому що в магазинах
було порожньо, на полицях нічого не було, людям треба щось їсти.
Після деокупації Київщини поля були всіяні мінами.
Частина з них - досі небезпечна. А вже придатні до роботи угіддя
доводиться рясно підживлювати. Добрива стали дорожчими,
бо раніше вони надходили з Росії та Білорусі, а нині -
їх доводиться замовляти з Узбекистану та Алжиру.
Треба постаратися, щоб щось було. Карбомід виріс в ціні,
не 10 тисяч, а 20 тисяч. Та сама селітра дорожче коштує.
Все важче. Вже думаєш, де заощадити, де можна меншу норму
добрив дати, щоб "влізти" в собівартість та якийсь прибуток, щоб був.
Ми відповідальні за економіку, щоб було і їсти, і доходи,
і зарплата, гроші все одно потрібні.
Головною мотивацією для Дітріха Трайса є якісний врожай.
Але навіть маючи готовий продукт, підприємство
щоразу ризикує його не реалізувати повною мірою.
Все? Так.
Це останні 60 тонн кукурудзи з минулорічних запасів,
які з елеватора вантажать у машину на експорт.
Все інше, включно з ріпаком, пшеницею та соняшником,
продано повністю, і це вперше за два роки війни, каже фермер.
Адже через обстріли РФ на морі вивезти товар було складно
навіть "зерновим коридором". А крім цього, заробити на врожаї
так, як до повномасштабного вторгнення РФ, неможливо.
Рентабельність набагато менша! На 30 відсотків впала
ціна на кукурудзу і на зерно.
В нас йде війна, транспорт дорожчий, кораблі їдуть
через бойові зони, страховка дорожча, і цей ризик треба оплатити.
До всього додалася блокада польсько-українського кордону,
через який Дітріх торік вивозив ріпак на європейський ринок.
При чому тут ми в Україні? Для чого блокувати українське зерно?
Це взагалі не впливає на внутрішній режим Європейського Союзу.
Наше зерно - буде чи не буде - для них це не легше.
На питання про прогнози роботи в цьому році Дітріх Трайс
відповісти не може. Найбільша проблема для його господарства
зараз - це брак працівників через мобілізацію,
особливо водіїв. А щоб заміняти кількох агрономів,
німець вже призвичаївся буквально жити на роботі -
у розлуці з дружиною-українкою та дітьми,
які евакуювалися до Німеччини.
Я тут сплю насправді. Більше часу в офісі, а тут, бачите, крім ліжка,
мало чого є. До війни жінка, діти були в Києві,
а зараз порожня квартира. Тут мене ніхто не чекає, і в Києві ніхто не чекає.
Так само разом із Дітріхом живе і працює його земляк -
німець Александр. Він тут директор виробництва.
Чоловік каже, багато хто з колег-іноземців покинули Україну
і ведуть бізнес з Європи, або і взагалі припиняють
діяльність через збитки.
Багато людей з компаній поїхало в Європу.
Для них ризик лишатися тут, бізнес може піти вниз,
не дуже цікаво лишатися.
Ми реально можемо працювати тут.
Для мене це дуже цікаво, Україна - це частина Європи,
звідси недалеко додому.
Я гадаю, в Європі, в Німеччині живуть так, ніби тут проблем немає,
що це нереально. А я працюю тут, вирішую ці проблеми,
живу тут реальне життя.
Коли все добре, то все добре, а коли є проблеми,
бачиш, хто друг, хто не друг, хто підтримує,
на кого можна розраховувати.
Торік Дітріх інвестував кошти в оренду ще додаткових
двох тисяч гектарів землі на Київщині.
Тепер його ціль - найняти більше українських спеціалістів
для розширення господарства. А глобально -
німець хоче стати свідком відбудови і зміцнення України.
Є щось хороше в Німеччині, є хороше тут.
Моя місія - об’єднати добрий німецький досвід
і підтримувати українське тут.
Зменшувати корупцію, зменшувати бюрократію,
робити бізнес більш привабливим, в тому числі для іноземців-інвесторів,
це можна і сьогодні робити. Нічого не заважає.
Парламент працює, Верховна Рада працює,
працюють люди, як треба!