Крим - з нього почалася, ним і закінчиться ця війна.
Аллах мені дав цю можливість, і я можу помститися за своїх предків:
за своїх бабусь і дідусів, за матір, за батька.
Мені боліло так!
Те, що в мене просто так життя вкрали, розтоптали, роздавили, що його немає.
Для цих бійців ЗСУ особиста війна з Росією скінчиться у той день,
коли вони повернуться додому в деокупований Крим,
де їх чекають рідні.
Для цього кримчани Ірина Голосна та кримський татарин Іса Акаєв
воюють з російською армією протягом майже 10 років.
Як окупація Криму змінила їхні життя?
Яким вони бачать звільнення рідних земель?
Якщо чоловік не зміг стати героєм для своєї родини,
то він дарма прожив своє життя.
Я хочу, щоб мої діти жили в себе вдома.
Я не хочу, щоб вони прожили так, як я.
Іса Акаєв - кримський татарин, з 2014 року очолює добровольчий батальйон ЗСУ "Крим".
Боротьба з російськими військами для нього -
це помста тим, хто змусив жити у вигнанні кілька поколінь його родини.
Спершу у 30-х роках минулого століття його предків "розкуркулили" більшовики,
а у 1944 році його дідусів та бабусь разом з його батьками, які тоді ще були дітьми,
силоміць депортували з Криму до Узбекистану.
Вже там народився Іса.
Чотири покоління поспіль "завдяки" росіянам ми не можемо жити у себе на Батьківщині,
вдома, так, як нам хочеться, як жили наші предки,
говорити рідною мовою, жити згідно зі своєю культурою, традиціями.
Мої бабусі, вони з дитинства нам казали, що рано чи пізно нам треба повернутися додому в Крим.
У 1990 році, напередодні розпаду СРСР, вже дорослим чоловіком Іса зміг оселитися на рідному півострові,
як і тисячі кримських татар, що десятиліттями були у вигнанні.
99,9 відсотка кримських татар до сьогоднішнього дня вважали і будуть вважати,
що з Росією нам ніколи не буде по дорозі.
Тому що це ті, які забрали у нас все.
Крім Бахчисарая, Джанкоя, все решта - російське.
Нічого немає про кримських татар.
Ні кладовищ не збереглося, нічого.
Наші мечеті усі були знищені.
Після Революції Гідності в Києві в Сімферополі проти російської окупації
26 лютого 2014 виступило декілька тисяч людей.
Серед них був Іса.
Ми думали, в будь-кому разі, що щось подібне, як було тут, в Києві на Майдані, у нас теж ось-ось станеться.
Навіть вже молодь підготувала пляшки з палаючою сумішшю.
Серед моїх знайомих, кримських татар, є багато людей, які зникли безвісти.
До сьогодні ми не знаємо, де знаходяться багато з них.
Когось знайшли, їхні трупи, закатовані на смерть були.
Наприкінці лютого 2014 Іса покинув Крим.
Лише згодом чоловік усвідомив, що шлях додому йому вже закритий.
Вже було зрозуміло, що наступний крок - це окупація.
Я зідзвонився з дружиною, вона мені каже:
"Краще не повертайся, бо вже кілька днів біля батьківського будинку тебе чекають, чергують там.
І тут, біля нашого будинку теж постійно".
За кілька днів дружина Іси з дітьми теж була змушена покинути півострів,
втім багато проукраїнських кримчан лишалися вдома
і продовжували чинити опір окупантам.
Серед них була Ірина Голосна.
Ми ночами ходили, чергували до частин, бо дуже боялися, що буде силовий захват.
Бо хлопцям не дозволяли брати зброю.
Вона була вся закрита.
Вони чекали наказ, наказу не було.
Знаєте, тоді я думаю: "Як так все, вибачте, отак от зброя була, все?"
Зараз я, як уже в армії побула, людина військова,
то я вже розумію, що ти без наказу не можеш нічого робити.
Ірина Коммандор - аеророзвідниця ЗСУ.
Вона прожила у Криму багато років -
у Севастополі жінка працювала фармацевтом.
Там вона вийшла заміж і народила двох дітей.
На архівних фото жінки - прапор України, який вона підіймала на тлі Чорного моря у День Незалежності.
У березні 2014 росіяни, що вже контролювали півострів,
одразу почали переслідувати всіх, хто мав проукраїнську позицію.
Ми жили в нас в Гагаринському районі.
Це єдиний район, де біля адміністрації не стоїть там пам'ятник ні Лєніну, нікому.
Пам'ятник Шевченку.
І туди завжди 9 березня приходили вірші читати там.
Читали вірші, жіночка така старша, вчителька української мови, тоді її просто побили чоловіки.
За те, що вона читала вірші Шевченка.
Після незаконного референдуму жінка відкрито продовжувала підтримувати Україну.
Каже, ніхто з її рідних і друзів у Севастополі
не вірив у результати голосування за приєднання до РФ.
У той день, коли голосували, ми цілий день на балконі,
знаєте, отак чергування в нас з дочкою було.
Ну що там, скільки? Мені було просто так цікаво, скільки ж людей приїде.
І це дуже була маленька явка. Туди приходили практично пенсіонери.
Путін розказує, що ми повернулися в російську гавань.
"Ура, ура, хлопці, Росія велична держава!"
І ми з іншого боку такі: "Чортівня! Що ви там, хлопці, приїхали?"
У нас своє життя було, ми продовжували ним жити, ми цього не сприймали.
І це не тільки я, багато людей це не сприймало.
Ми з друзями їхали додому в тролейбусі.
І ми так кричали гімн України!
Я думала, що це так все не надовго, що все воно повернеться.
Однак йшли місяці, а ситуація лише загострювалася:
Ірина пригадує, що викладачі почали цькувати у школі її дітей,
а їй самій на роботі не раз погрожували за українську символіку.
Жінка з сином і донькою виїхала до Львова.
Там Ірина добровільно вступила до лав ЗСУ,
які вже на той час воювали з окупантами на сході країни.
Відтоді Ірина пройшла службу в багатьох гарячих точках фронту на Донеччині,
в тому числі під час повномасштабної війни.
Нині як аеророзвідниця вона готується вирушити на позиції на південь країни.
Я не можу поїхати в Крим, де живе моя родина, де живе мій брат.
Мені боліло так! Те, що в мене просто так життя вкрали, розтоптали, роздавили, що його немає.
Я вірю в те, що Крим буде наш. Ну, не може бути інакше, не може.
Звичайно, це буде тяжко, це не буде швидко.
Ірина часто зідзвонюється зі своїми родичами в Криму.
Каже, торік обіцяла їм приїхати якомога швидше - з перемогою.
Кажу: "Чекаєте?" Вона: "Так, ми дуже чекаємо, дуже чекаємо".
А вона: "А ви де?". "Та вже близько, через годину будемо!"
Така була смішна історія.
"Бабуся все, заспокойся, ми тут, в Харкові".
Ну, чекають люди, звичайно. І я чекаю дуже.
Піду на пенсію, десь собі куплю таку маленьку діляночку,
дачку там на березі моря, крісло-гойдалку таке,
буду зранку виходити, каву пити.
Знаєте, це вітерець, ти каву п'єш.
Я це тобі так уявляла, старість.
Ну, в мене ця мрія ще залишилася.
Повернутися на півострів разом з дружиною і дітьми,
де їх чекають родичі, сподівається і командир батальйону "Крим" Іса Акаєв.
Повернемося додому, як наші предки поверталися:
зі зброєю в руках, щоб звільнити свою землю від нашого ворога.
Аллах мені дав цю можливість,
і я можу помститися за своїх предків:
за своїх бабусь і дідусів, за матір, за батька.
Торік під час контрнаступу ЗСУ в Іси була надія дістатися й Криму,
однак для цього забракло західного озброєння і бракує досі, каже він.
Крим - з нього почалася, ним і закінчиться ця війна.
Але я усіх хочу попередити, що війна не закінчиться на кордонах 1991 року.
Якщо ми там зупинимося, якщо ми цю імперію зла, як Рейган її назвав,
не повалимо, вона завтра повернеться.