Пів року тому Олена разом із сином повернулася з Німеччини до Києва.
Покинути домівку їм довелося у перші дні вторгнення Росії в Україну.
Тоді екстрено виїжджали з міста й навіть не підозрювали, що наступного разу
будуть вдома аж за півтора року. Спогади про лютий 2022-го досі туманні й нечіткі,
розповідає Олена. Спочатку родина попрямувала до Львова.
Однак знайти там доступне житло не вдалося.
Тому, коли друзі з Польщі та Німеччини покликали до себе, вирішили їхати за кордон.
Виїжджала я на бусі свого друга, який мені дав машину.
Бо нас було дві мами і четверо дітей. І цим бусом ми потім возили людей з кордону - хто куди.
По пунктах призначення, якщо таке було. Якщо ні - на вокзал, в "пункти незламності".
Тобто цей бус в Польщі ще тиждень мотав і допомагав нашим біженцям.
Увесь цей час друзі з Німеччини кликали до себе.
Тому ми вибрали Німеччину. Не тому, що це Німеччина,
а тому, що там був хтось. Все ж таки рідні люди, більше розуміння,
більше комфорту, і нікого напружувати не хотілось особливо.
Приїхавши з дітьми до Німеччини, Олена була впевнена, що незабаром повернеться додому.
Те, що війна затягнеться надовго, а її власне перебування на чужині триватиме півтора року,
навіть не підозрювала. Трималася з усіх сил.
Не розгубитися в Німеччині допомагав досвід закордонних відряджень:
раніше з чоловіком вони працювали представниками німецьких брендів в Україні.
Також значною допомогою була турбота німецьких волонтерів та соціальних працівників.
До того ж, українка намагалася максимально заповнювати свій графік -
від вивчення мови до волонтерства. Олена розповідає, що за кордоном постійно відчувала відповідальність.
Мовляв, поведінка кожного українського біженця впливала на загальне сприйняття України.
Олена хотіла, щоб у Німеччині побачили, які українці активні, небайдужі та вдячні.
Я там і волонтерила, і допомагала дуже на "продльонці", і допомагала дуже в цілому.
Допомагала в Україну збирати допомогу, відправляла ті фури.
Я дуже здружилася з організацією "Wachtberg4Help" - організація, яка взяла ініціативу.
Вони зі свого регіону дуже допомагають Україні.
Коли і де я могла бути присутня - я завжди була присутня.
За цей час син Олени Злат адаптувався до життя в новій країні.
Саме в Німеччині для нього пролунав перший шкільний дзвоник.
Утім, каже хлопчик, увесь час дуже сумував за татом.
А тепер - вже в Києві - сумує за німецькою школою та друзями.
Плюс - це те, що я побачив рідну країну та рідну домівку.
А мінус - це школа і всі тривоги поряд.
У Німеччині Олена успішно закінчила курси, склала мовні та інтеграційні іспити,
а також влаштувалася на роботу в школі. Тим не менше вирішила повернутися в Україну.
Жити вдалині від батьків, старшого сина та коханого чоловіка,
який з перших днів вторгнення РФ пішов на фронт, було для неї нестерпно.
Півтора року в стані "тіло і мозок - в одній країні, а серце та інша половина мозку - в іншій",
то це життя "на два життя" - це досить складно. По-друге, у мене все-таки ціле житло.
Тобто зрозуміло, що думки про те, що якщо всі покинуть країну і тут нічого не залишиться,
нікого, то хто їх буде підтримувати?
Я вважаю, що такі активні люди, як я, наприклад,
вони мають будь-де, але все одно бути активними.
Просто комусь ця активність легше дається за кордоном, а комусь вона легше дається тут.
Я зрозуміла, що мені просто важко вже.
Я зрозуміла, що морально я не витримувала вже той стан, те, що постійно відбувалося в моїй голові.
І так само, коли ти нібито плануєш життя, коли ти йдеш на курси -
ти ніби плануєш життя, але все одно в твоїй голові постійно:
"Я хочу додому. Я хочу додому. Я хочу повернутись додому".
Цей емоційний стан також знайомий Яні з Херсона.
Уже майже півтора року вона живе у Бонні, на заході Німеччини.
На початку повномасштабного вторгнення жінка разом із дітьми
виїхала з Херсона до батьків у село. Однак постійні обстріли змусили Яну замислитися
про виїзд з України. Родині доводилося буквально жити у підвалі.
Тоді подруга дитинства покликала її разом із дітьми та батьками до Німеччини.
Ми коли сюди їхали, мені чоловік сказав: "Ну дивись, це місяці три-шість ви там будете".
Знаєте, коли себе налаштовував, що це буде недовго,
і коли вже рік минув, пішов другий рік, і ти розумієш, що
ситуація тільки гірше, кращою вона не стає,
хочеться повертатися додому, але не можеш, тому що за дітей хвилюєшся.
Тобто оцей другий рік - це важко. Один день так, а другий - так. Такі гойдалки.
Спершу діти навіть у Німеччині жахалися звуків літаків.
Так давався взнаки пережитий досвід російських бомбардувань.
Утім, поступово їм вдалося адаптуватися.
Нині молодша донька ходить у садочок, а старший син навчається в школі.
Друзі допомогли Яні знайти гарну квартиру.
Каже, відтоді, як оселилася на новому місці, й виникло бажання облаштовуватися в Німеччині.
Але постійно у мене думки такі, що я хочу в Україну.
Якось у мене немає, що я бачу себе тут.
Я розумію, що тут багато можливостей для мене та дітей, але чомусь…
Я не знаю, з чим це пов'язано, можливо, з тим, що я ніколи не була за кордоном.
Я 35 років прожила в Україні, ніколи не виїжджала, можливо, це з цим пов'язано.
Не знаю. І те, що ми сюди приїхали не за власним, так би мовити, бажанням,
а тому що нам довелося сюди їхати. Через те, що в Україні війна.
Але все одно у мене думки такі, діти постійно хочуть додому, просяться.
Я думаю, коли ти сам, без дітей, то трошки легше,
можливо, а коли у тебе діти, то ти до них прислухаєшся.
Яна продовжує вчити німецьку та ходить на курси.
А цей куток у новій квартирі - останнє необлаштоване місце.
Каже, що свідомо залишає його таким, бо відчуває:
не може остаточно осісти в Німеччині.
Минулого року, аби її син зміг побачитися з татом, жінка їздила до України.
Яна бачить, як змінилося життя українців, як важко знайти роботу, як зросли ціни. І все ж…
Ми зайшли до супермаркету. І знаєте, хліб, як він пахне...
Я зайшла, я не можу, я нюхала його так...
Їжа там така, також так відрізняється.
Перший рік також, коли ми тут жили, ми якось купували,
цікаво все було. А другий рік - ні, я так сумую...
Згідно з дослідженням Німецького інституту демоскопії, оприлюдненому влітку торік,
майже половина українських біженців у Німеччині - 44 відсотки -
хочуть залишитися в Німеччині назавжди, незважаючи на те, як і коли закінчиться війна.
Проте українки, з якими поспілкувалася DW, вважають, що
ця статистика може змінитися, як тільки Росія припинить обстрілювати Україну.
Саме обстріли та постійна загроза життю - це те, що не дає Олені
відчути себе вдома щасливою на сто відсотків.
Ось тут моя ванна. І іноді наша спальня.
Тут завжди стоять ці каремати.
Раніше тут стояла розкладачка.
І коли починається повітряна тривога, ми швиденько викидаємо цей карематік.
Тут лягаю я спати, тут Златік.
Навпаки. Я на отій. Точно, ти на маленькій.
Він вже знає, що сюди треба взяти подушку, ковдру. Я тут, поруч.
І ми ніби за двома стінами захищені. Ось так це виглядає.
Але чесно скажу, не вдається виспатися.
Тут добре можна поспати, але тривога - це єдине, що заважає поспати.
Після повернення додому Олена відчула, як війна змінила українців.
Це дуже відчувається, особливо для тих, хто був не тут.
Ми всі це переживали по-своєму.
Зараз я вже не так це відчуваю, але на момент повернення я відчувала це дуже гостро.
А життя в Україні… Я навіть не можу підібрати правильне слово.
Воно не просто важке. Існування - це теж неправильне слово.
Ми попри все намагаємося жити.
Але я впевнена, що якщо відкрити коробочку серця кожного,
то ми далеко не такі щасливі, як були раніше.
Нам некомфортно у стані війни.